Sisiliaa. KS 2011. |
”JOKAISEN IHMISEN TÄYTYY”, Raymond Chandler kirjoittii esseessään
Se murhaa joka osaa (The Simple Art of Murder).
Siis:
”Jokaisen ihmisen täytyy joskus paeta pois omien ajatustensa
kuolettavasta kehästä.”
Se
kuuluu elämänkulkuun. Ja niinpä minäkin ryhdyin joulun molemmin
puolin katsomaan DVD:ltä italialaista Montalbano-sarjaa, ties
monettako kertaa. Kahdeksantoista elokuvaa tuli katsotuksi.
Asiaan
vaikutti myös samaan aikaan Ylellä pyörinyt kuusiosainen sarja
nuoren Montalbanon tarinoita. Tässä rinnalla yhtenä säikeenä
kiemurteli nuoresta Morsesta kertova Endeavour, ja sen päälle
viime lauantaina alkanut ”vanhan” Morsen elokuvien
uusintaesitysten sarja.
Jotta
fiktiivinen, tai fiktiivisen fiktiivinen todellisuus näyttäisi
tätäkin kummallisemmalta, ensi sunnuntaina Yle ryhtyy näyttämään
”vanhemman” Montalbanon uusinta tuotantokautta, joka valmistui
viime vuonna.
Kummallista.
Kiehtovaa
että fiktion päälle voi rakentaa uuden fiktion ja saada katsoja,
kokija mukaan tällaiseen leikkiin.
Vai ihanko totista totta?
EN OSAA SANOA muistuttavatko Andrea Camillerin (s.1925)
poliisimies, sisilialainen Salvo Montalbano ja Colin Dexterin
(s.1930) oxfordilainen (Endeavour) Morse toisiaan. Jotakin yhteistä
heissä on, siitä huolimatta että kirjailijoiden kirjoitustyyli on
aika lailla erilainen, jos kohta, nyt huomaan, molemmilla
kirjailijoilla on aikamoinen taipumus hieman outoon huumoriin.
TV-elokuvissa ei tuo huumori pääse kummankaan kohdalla täysin
esille.
Yhteistä
on Montalbanon ja Morsen piittaamattomuus lainkäytön normeista,
pykälistä ja proseduureista. Molemmat poliisimiehet selvittelevät
rikoksia satunnaiselta näyttävän, melkeinpä kaaosmaisesti poukkoilevan intuitionsa avulla, tosin käyttäen hyväkseen poliisiorganisaatiota
rutiinityöhön. Montalbanoa ja Morsea yhdistää se etteivät he
usko ensisilmäyksellä näkemäänsä.
Sekin
näitä miehiä yhdistää, että nautinnonhalu ohjattelee heidän
arkipäiväänsä. Montalbano ei voi vastustaa hyvää ruokaa eikä
kävellä meren antimista valmistetun pastalounaan ohi. Morse pystyy
ajattelemaan vasta saatuan tuopin tai pari ja juotuaan viskiä sen
päälle.
Oikeassa
elämässä Montalbano ja Morse istuisivat elinkautista rikottuaan
lukemattoman monia lakipykäliä rikoksia ratkaistessaan. Mutta jos
he olisivat käyttäytyneet niin kuin lainkuuliaisen poliisin pitää
käyttäytyä, moni rikos olisi jäänyt selvittämättä.
Tässä
kohdataan fiktion ja todellisuuden välinen ristiriita, paradoksi
johon ei liene ratkaisua. Sen minkä sallimme fiktion poliiseille,
kiellämme jyrkästi todellisen poliisityön tekijöiltä.
ENSIMMÄINEN MONTALBANO-ELOKUVA esitettiin keväällä 1999. Se perustui vuonna
1996 ilmestyneeseen romaaniin Il
ladro di merendine . Ensimäinen Morse tuli vuonna 1987 ja se perustui vuonna kuusi vuotta
aikaisemmin julkaistuun romaaniin The Dead of
Jericho.
On
vaikea, mahdoton (ja epäoleellista?) miettiä olisiko kummastakaan
sarjasta tullut niin suosittua, jos Montalbanoksi ja Morseksi olisi
valikoitunut vähemmän karismaattiset näyttelijät kuin Luca
Zingaretti (s. 1961) ja John Thaw (1942-2002). Yhtä
merkittävää oli Zingarettia ja Thawta sparraavien sympaattisten
sivuosanäyttelijöiden katras, sekä Sisialiassa että Oxfordissa.
Eipä Nuoresta Montalbanosta eikä Endeavourista
tavoittanut tuollaista karismaa, ei ainakaan vielä.
Montalbanoja
katsoessa huomaa, että Zingaretti ikään kuin ”varasti”
muutaman ensi jakson kuluessa koko elokuvan; tarina alkaa muotoutua
hänen (ja kanssanäyttelijöiden) personallisuutensa ympärille.
Sama taitaa käydä Morselle, sillä viime lauantaina esitetty The
Dead of Jericho (Rantakadun surmat) alkoi mitäänsanomattomasti
ja sotkuisesti, vaikka filmin käsikirjoituksen oli laatinut Anthony
Minghella, sittemmin elokuvantekijänä kovasti mainetta luonut
ohjaaja. Mutta jo tämän ensimmäisen Morse-elokuvan loppupuolella
John Thaw otti koko ruudun hallintaansa.
En
tiedä onko ihmisiä, jotka eivät pitäisi Montalbanon ja Morsen
ihmiskuvasta, persoonasta. Varmaankin on. Itseäni kuitenkin
molemmissa miehissä kiehtoo oikukas älykkyys, hieman eksyksissä
olo arkipäivän todellisuudessa ja jopa intellekti öykkärimäisyys,
joka peittää syvällä virtaavan inhimillisyyden.
ANDREA CAMILLERIN TARINOISSA on monia teemoja ja yksityiskohtia, joita voisi
vetää esille ja ryhtyä analysoimaan.
Yksi
semmoinen ja kovasti inhimillinen on iäkkäiden ihmisten, vanhusten
osallistuminen rikosten selvittämiseen. Yleensä he ovat syrjässä
ja heitä pidetään kummajaisina, joiden luokse poliisin ei
kannattaisi mennä; joiden toisinaan sekavia puheita tai havaintoja
poliisien en kannattaisi noteerata.
Mutta
Montalbano menee heidän luokseen ja uskoo heitä. Syrjässäkin
elämä näkyy ja sieltäkin voi tehdä oikeita havaintoja.
CAMILLERIN ROMAANIEN VILLIN huumorin uskaltaa kai sanoa
kumpuavan sisilialaisesta maaperästä, karun ja rehevän
vaihtelusta, toki muistaen että Camilleri on intellektuaalinen
kirjoittaja.
Tv-elokuvissa
Camillerin ”villiä” ja roisia ilmaisuja hyödyntävää
puheenpartta on hieman siloiteltu.
Siksi,
siksipä juuri ja ensi sunnuntaita odotellessa, laitan tähän pienen
lainauksen romaanista Yön tuoksu (WSOY 2010. Alkuteos 2001.
Suom. Helinä Kangas.) Tässä kohtauksessa vihainen
poliisipäällikkö on yrittänyt tavoittaa Montalbanoa, ja
puhelimeen vastannut Catarella kertoo Montalbanolle, millaisin sanankääntein poliisipäällikkö tavoitteli Catarellan ”esikoismiestä”:
”Esimiestä,
Cataré.”
”No,
sama se, herra komisario, kunhan päästään ymmyrkäisyyteen. Minä
valkaisin asiaa, että apulaiskomisario Augello aikoo avioon ja on
nyt levossa sen takia. Ja tiedättekö, mitä herra ja
poliisipäällikkö siihen vastasi? 'Vitut minä siitä!' Ihan
sanaseltaan niin se sanoi, komisario! No minä siihen, että kun
kerran Faziokin on ulostettuna, niin minua esikoisempaa miestä ei
nyt ole. Sitten se kysyi, mikä minun nimeni on, ja minä vastasin
että Catarella ja se sanoi. 'Kuulehan, Santarella', ja minä
korjaamaan että 'ei kun Catarella'. Ja arvatkaapa, mitä herra ja
poliisipäällikkö siihen tuumasi? 'Vitut minä sinun nimestäsi!'
Noin vain. Ihan poissa Jumalan armosta se oli, herra ja
poliisipäällikkö.”
![]() |
Luca Zingaretti ensimmäisessä Montalbanossa. RAI. Ohjaus Alberto Sironi. |
![]() |
John Thaw ensimmäisessä Morsessa. ITV. Ohjaus Alastair Reid. |
__________________________________________________________________
Komisario
Montalbano, 9. tuotantokausi: Angelikan hymy. YLE TV1
sunnuntaina 12.1.2014 klo 21.50
Ylikomisario
Morse, 1. tuotantokausi, uusinta: Nicholas Quinnin hiljainen
maailma. YLE TV1 lauantaina 11.1.2014 klo 22.00.
Näyttelijöiden karisma luo aivan uskottavat henkilöt kumpaankin sarjaan. Elokuvien pituus mahdollistaa täyden uppoutumisen tarinoihin, vaikka vanhimmissa Morse-jaksoissa kuvan laatu vähän häiritseekin ennen tarinan imua...
VastaaPoistaMontalbanoissa hykerryttävää huumoria!
Tuohon ei ole mitään lisäämistä!
PoistaEhkä vanhemmissa Morseissa myös tietty esteettinen asettelu tuntuu vähän vanhentuneelta nykysilmin mutta... on toinen juttu että me totumme koko ajan visuaalisesti neuroottisempaan kuvakerrontaan.