[mitä
se haastaisi?]
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjgV7_P9csrhv8FclrlJntpVt7m-mM06A5VYECWnPqCYHIu-vedW5s-Nhj6xoxrZMdhyphenhyphenE0unYAr1r1vLkBTUb7oPC4TbPzu7oVrP7eEIYXCI6_QrK4Hea_JAbK9o7QCZ2UY6uHa2IbIGIMs/w502-h334/aittakuru.jpg) |
Kyösti Salovaara, 2021. Aittakuru, Pyhätunturi, Pelkosenniemi, Suomi. |
Ajatus
on jo rapautumista, mutta
kiveä
säilyvämpi on yö ja päivä,
sade
ja sammal ja puolukanvarpu,
niukka
tieto.
-
Aila
Meriluoto: Kiven opetus
-
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiItpZVfLH8bU1lFAIxY9XbB5_z9sc_5nrEtk7tu9mc3LJdax-aUhHEgb-283zWb7JpIzNAYrh7HeJ2wN3cA1em8_djAJnGbWDxyaW5J_2POoOiJkMezP_rEwt5gkCfEw2KbfiypPCXarlv/w508-h281/Karst-5a.jpg) |
Kyösti Salovaara, 2020. El Torcal, Antequera, Espanja. |
-
Sanotaan,
että ei tarvitse olla hevosmies puhuakseen hevosista. Mutta täytyykö
olla kivi tietääkseen mitä kivi haastaa kesän pitkinä päivinä
ja talven kylminä öinä?
Vanhin
löydetty kivi on 4 miljardin vuoden ikäinen.
Kuinka
vanha on eilinen sanomalehti tai viime viikonlopun aivot turruttava
tv-show?
Muutama
päivä sitten kerrottiin Kiinasta löydetyn liki 10 000 vuotta vanhoja
oluenpanon astioita. Villi ja hieman leikkisä arvailu johtaa
uudenlaisen käsitykseen maanviljelyn alkamisesta 10 000 vuotta
sitten. Jospa keräilijä- ja paimentolaisheimot pysähtyivätkin
viljelemään maata saadakseen olutta eikä sapuskaa? Syntyikö
sivilisaatio nautinnosta eikä nälästä?
Kymmenen
tuhatta vuotta sitten Kiinassa ryhdyttiin panemaan olutta ja Lapissa
tuntureiden päältä jääkausi suli virtavesiksi ja kohinapuroiksi. Toiset panivat olutta, toisaalla pakkanen pani veden liottamista kivistä särmikkäitä kivenmurikoita.
Kivet
kiviä, aika aikaa, murenevaa.
Aila
Meriluodon runossa ajatellaan, että tieto ja puolukanvarret kestävät
kauemmin kuin kivi. Aikamoinen väärinkäsitys, mutta ehkä silti
oikeaan osuva huomio. Kivi murenee, hapertuu, halkeaa, muokkaantuu
kalkkikivipatsaiksi, kasvaa korkeutta kunnes romahtaa -
kadotessaankin se jää jonnekin, ei poistu vaikka sitä ei näe.
Mureneva
kivi sitoo hiilidioksidia. Mitä enemmän kivet rapautuvat, sitä
kylmemmäksi maapallon ilmasto käy.
Jos
kivi kuuntelee, mitä sanon, se tuhahtaa: höpöhöpö. Siinähän
juttelet lämpimiksesi. Ei me minnekään kadota, ei ainakaan sinun
eikä sinua seuraavien sukupolvien aikana.
Kun
kivi haastelee illan tullessa, mistä se puhuu? Huomisesta vai
eilisestä? Säästä vai demokratiasta? Siitäkö ohikulkijasta,
joka istahti keskipäivällä sen päälle syödäkseen makkaraleipiä
ja kaataakseen vahingossa kupillisen kahvia kiven päälle?
Housut
kastuivat, ei kivi.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiZoa7KuT29Wz0ZcBmMlHh7F7WxSG9A2oq_cawY_7_GCqT8VuSDnt5GhTKtCYN9X2KXEWtrX7yzNE8f4edvnttcaEo4ohUroQqwkVZJ3sU2pDgJEflA_oKYxpBLj30f0ay_cSsfEPfQdZ65/w479-h320/Karst-2.jpg) |
Kyösti Salovaara, 2020. |
Kivet
eivät ole turhan naurajia. Ihminen höpöttää ilmaistakseen
olevansa olemassa; juttua piisaa, ajatusta vähemmän.
Kivi
on tyyni, vakaa, hieman etäinen. Se ei suutu vaikka sitä potkaisee.
Mutta vähän se ihmettelee tunturin vieressä olevassa kurussa
kulkijaa, joka potkaisee 2 miljardia vuotta vanhaa kivenmurikkaa,
rakkapalasta. Potkisi nuorempiaan ja kunnioittaisi vanhempiaan, kivi
ajattelee tummien pilvien leijuessa kurun rinteiden yllä.
Saattaa
olla, että kivi on tunteeton. Ei se ainakaan mene itkemään
yhdentekeviin telkkariohjelmiin. Jos ihmisellä on kivinen sydän,
häntä ei pidetä mukavana tuttavuutena, mutta jos olisit kivi
ja sinun pitäisi elää 2 miljardia vuotta, olisiko sinulla varaa
itkeskellä tämän tästä, vaikkapa aina kun päivä vaihtuu yöksi
ja sudet ulvovat.
Luja
kuin kivi, luotettava ja turvallinen. Kukapa ei sellainen haluaisi
olla!
On
mittakaavoja ja mittakaavoja, senttejä ja kilometrejä, sekunteja
ja miljoonia vuosia.
Jos
tilaan nettikaupasta uuden paidan - mustaa ja punaista harkitsen -
pitää mitata kauluksen koko, niin että jokainen sentti osuu
kohdalleen. Mutta millä kaavalla mittailen kalkkikivipatsaiden ikää
El Torcalissa kaukana Suomesta tai tunturien rinteiden rakkaa täällä
pohjoisessa? Kun suomalainen kivi on jopa 2 miljardia vuotta vanhaa,
niin Torcalin kalkkikivipatsaat nousivat Välimerestä noin 55
miljoonaa vuotta sitten. Meren pohjaan ne kiteytyivät kiveksi 150
miljoonaan vuotta sitten. Sekin on pitkä aika pohdittavaksi.
”No,
kaikenlaista tässä on nähty”, kalkkikivipatsas huokaisee.
”Älä
muuta sano”, jatkaa Aittakurun kvartsiittilohkare 5000 kilometrin
päässä Torcalin kivipatsaasta. ”Siellä etelässä taitaa olla
lämmin?”
Mutta
emmehän me tiedä mitä kivet tietävät.
Eikä
niitä saa tanssimaan tähtien kanssa eikä kinaamaan ympäristöstä
Krista Mikkosen kanssa A-talkiin. Jos kivet tietävät enemmän, ne eivät
kerro.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjWulS2hJAZJCobCeouXIJ8nObyScp-rmDZAfUm1LrVLzK3CE6RAbkMgVpnQqD1G148CM8ScXaA1RD2FxYAzSJqFN8A4v0E6Pw75HDu6ct8yev7j7TCDk6CPdFlEgoDliFCpmiS7cHBEZTb/w462-h295/kivipolku-soutaja.jpg) |
Kyösti Salovaara, 2021. Soutaja, Pelkosenniemi. |
Kivinen
polku on karseeta kävellä.
Kivisellä
polulla pitää koko ajan katsoa mihin astuu. Ei ole varaa tuijottaa
horisonttiin. Ei voi maalailla mielessään laajempia visioita –
niin kuin sitä että miksi Eurooppa on ajautumassa energiakriisiin,
vaikka kaiken piti järjestyä paremmin päin kun siirrytään
fossiilisesta vihreään. Ei kai siirrytä kun sitä vihreää ei
ole. Kun ei haluta (esimerkiksi ydinvoimaa) koska ollaan niin vihreitä. Joten kansa maksaa. Kivi ei siedä tyhjänpuhujia.
Kivipolulla
kompastuu heti, jos herkeää keskittymästä kävelemiseen, mäen
nousemiseen, seuraavan lohkareen väistämiseen. Kivinen polku
johdattaa eksistentiaaliseen kokemiseen.
Jos päällesi astuttaisiin joka päivä 2 miljardin vuoden ajan,
mitä sanoisit?
Tiedän,
että et osaa vastata kysymykseen, jonka esitin kiven puolesta. En
minäkään osaa, vaikka haastelen tässä kivien äänellä.
Eilenkin yksi läski pamautti ahterinsa päälleni ja vinkaisi
istuessaan että pirun kovalta tuntuu, mutta minä olin hiljaa, niin
kuin kunnon kiven tulee ollakin, tapahtuipa mitä tapahtui.
Menepä
jo pois, minä ajattelin. Jätä minut rauhaan. On tässä hieman
tuumittavaa, on 2 miljardin vuoden perspektiivissä tutkittavaa. En
ole sydämetön, mutta olen kivi. Ihmettelen miksi noita kivien potkijoita on viime aikoina vaeltanut täällä niin runsaasti.
Luonnontieteilijät
tieteilevät luonnon laeista. Luonnon lait eivät muutu.
Humanistitieteilijät tieteilevät ihmisten ajatuksista. Ne muuttuvat
jatkuvasti, ja siksi humanistitieteilijät ovat jatkuvasti ulalla,
vaikka tuota vertausta ei moni nuorempi tajua. Miten joku voi
olla ulalla?
Sen
kyllä ymmärtää, että monet meistä ovat netissä tai somessa,
mutta että ulalla? Onko aallonpituus muka koskaan säädellyt
käsityskykyämme?
Kivi
ei ole netissä eikä ulalla.
Mutta
jos nettiin panee kiven kuvan, niin missä se kivi sitten on?
Auttaisiko
2 miljardia vanhaa rakkalohkaretta, jos veisin tämän pakinan
kuvineen Aittakuruun ja näyttäisin kivenkuvia kaikille siellä
oleville kiville, yhdessä ja yksinään?
Kivi
saattaisi olla ulalla nähdessään itsensä läppärin näytöllä.
Luonnontieteilijä
Kari Enqvist sanoi eilen Ylen kolumnissaan, että maallikot ja
poliitikot ja muut ei-tieteilijät ovat ihan kivettyneitä ja ulalla
vaatiessan tieteeltä ja tutkimukselta tuloksia. Tai ei sanonut mutta
tarkoitti.
”Tieteen
kvartaali on 25 vuotta eikä liike-elämän kolme kuukautta”,
Enqvist
muistutti. ”Eikä
kenenkään kristallipallo näe niin kauas tulevaisuuteen.”
Tuokin
oli aika hyvin sanottu, mutta vähän pinnallista puhetta, jos vertaa tieteen 25 vuoden "kvartaalia" El Torcalin kalkkikivipatsaan 55 miljoonan
ja Pyhätunturin rakkakivien 2 miljardin ikään. Enqvistin tiedekin
on lopulta päiväperhonen kiven historiassa. Joka
kvartaaleista puhuu, se itse niihin kompastuu - tai ainakin kiveen jos
ei pidä varaansa.
Jos
kivi puhuisi, ehkä se haastaisi kaikenlaista rauhoittumisesta ja
mielen tyyneydestä. Toisaalta, hyvähän kiven on puhua, kun takana
on miljoonia vuosia ja edessäkin muutama enemmän kuin meillä
ihmispoloisilla, joille 25 vuotta on kohtuullisen pitkä aika
menettää hermonsa ja mielenrauhansa.
Pakinoitsija
haaveilee kiven tyyneydestä, vaikka
tietää olevansa päiväperhonen.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhGxlFEQHiJjHxdH2JZz1cfVJnF5rJ2nQPOOCialPY43ts6R_s-WhLPoc8Bp6_VYM4dwGwe9S9yUsij2WqXDfsSwrC3CfULHzIuhJUIaejNLiD_AfoszjowPtoOV1w1IT-vxkl14IhYvfbj/w473-h315/isokuru.jpg) |
Kyösti Salovaara, 2021. Isokuru, Pyhätunturi. |
Muistelen myös muinaisesta Kaksoisvirranmaasta tutkitun että ensimmäinen viljelykasvi ja maanviljelyksen alkuunpanija olisi ohra, ja ilmeisimmin olutta varten.
VastaaPoistaJoskaan kyse ei ilmeisesti ole ollut vain nautinnosta, vaan myös sen käytöstä uskonnollisissa rituaaleissa, jolloin sen saatavuus tiettyinä vuodenaikoina piti turvata paremmin kuin mihin keräily-metsästys-elinkeino pystyi...
Ja muuten...geologisten prosessien aikaskaalat nytkäyttävät kyllä ajatteluja. Aikoinaan tein tutkimusta juurikin geokemiallisten prosessien parissa, ja silloin tuli paljon tutkittua mm. joitain tapahtumasarjoja kiinnostavissa geologisissa kohteissa, joissa joku kymmenen miljoonaa vuotta sitten tapahtunut tapahtuma saattoi olla siis suht tuore (kun vertailtaviksi tuli myös niitä joissa tutkittiin sitä että kahteen miljardiin vuoteen ei tässä kohteessa ollut tapahtunut oikein mitään, mitkä olosuhteet ovat sallineet moisen stabiiliuden)
Niinpä, harvoin mikään on juuri sitä miltä päälle näyttää.
PoistaTajunnanvirtana tulee mieleen Lontoo silloin kun jätevedet olivat pilanneet kaupungin vesijärjestelmän (kaivot), ja taudit levisivät juomaveden mukana (vaikka sen paljastuminen vaati uraauurtavaa tutkimusta karttoja ja pilaantuneita kaivoja vertailemalla), jolloin turvallisin juoma oli olut, koska se tehtiin "puhtaasta" vedestä. Olutta juomalla ei ainakaan sairastunut kulkutauteihin.
Maallikkona ja ihmettelevänä yksilönä maailman "kivihistoriaa" on vaikea tajuta, sen yhtäaikaista pysyvyyttä ja särkyvyyttä. Niin että helposti päätyy filosofiseen mietiskelyyn olemassaolosta.
Jos tai kun (Juha Pekka Lunkalta lainattua) kivien rapautuminen aiheuttaa kivipintojen runsastumisen ja sitä mukaan runsastuneiden pintojen enenevän kyvyn sitoa hiilidioksidia ja siitä edelleen ilmaston kylmenemisen pitkälla aikavälillä, niin pitäisikö maailma ymmärtää prosessina, joka alkaa jostakin kokonaisesta ja päätyy yhä pienemmiksi palasiksi lopulta jokien viemänä mereen? Yhdenmukaista entropian lisääntymisen kanssa?
Toisaalta suuret vuoristot ovat kohonneet mannerlaattojen puristuksesta ja merien pohjasta ovat "kasvaneet" nuo karstimaat kivipatsaineen; käykö kehitys myös palasista kokonaisuuteen?
Sitten vielä ihmisen ajattelun ja tietämisen prosessi: kulkeeko se entropiaa hyväksi käyttäen yhä korkeamman asteiseen järjestäymiseen? Luonto "tuhlaantuu" pirstaleiksi ja ihmisen ajatus kokoontuu järkeviksi saarekkeiksi?
Tai ovatko ne uskonnot tai ajatusmallit sittenkin oikeita, joissa kaikki kiertää yhä uudestaan alusta loppuun? Itse asiassa: sehän kai voi olla koko maailmankaikkeudenkin prosessin kulku?